OBS: Detta är utgåva 2018.8. Visa senaste utgåvan.
När en arbetsgivare försätts i konkurs kan lönegaranti komma att betalas ut till löntagarna. Detta gäller i viss omfattning även vid utländska insolvensförfaranden. I lönegarantisystemet deltar ett flertal olika aktörer, bland annat Skatteverket.
Lönegaranti innebär att staten för en viss tid och upp till ett visst belopp går in och betalar arbetstagarens fordringar på lön m.m. hos en arbetsgivare som har försatts i konkurs.
Anställda hos en konkursgäldenär har rätt att få lönegaranti om lönefordringarna omfattas av förmånsrätt enligt 12 eller 13 § FRL. Det innebär att lönegarantin, som huvudregel, omfattar lönefordringar som har intjänats tre månader före det att ansökan om konkurs kom in till tingsrätten och en månad efter konkursbeslutet (7 § första stycket LGL). De fordringar som avses är
Med lön avses allt som kan hänföras till avlöningsförmån på grund av anställning, t.ex. tidlön, ackordsersättning, arvode, provision m.m. Sjukersättning som arbetsgivaren ska utge till arbetstagaren ingår också. Semesterlön och semesterersättning är också att anse som lön. Även pension kan ses som (uppskjuten) lön. För dessa former av gottgörelse gäller emellertid särskilda regler i fråga om förmånsrätt. Med lön likställs också annan ersättning på grund av anställning. Med detta avses främst skadestånd som ska utgå till arbetstagaren i händelse av obehörigt avskedande eller tjänsteavtals hävande (Walin & Gregow, Förmånsrättslagen, lönegarantilagen m.m. [1 mars 2010, Zeteo], kommentaren till 12 § FRL).
Löneborgenärer är arbetstagare eller, i fråga om pensionsfordringar, pensionerade arbetstagare och efterlevande till arbetstagare.
För uppsägningslön gäller förmånsrätten bara en månad från konkursbeslutet men lönegarantin varar uppsägningstiden ut (7 a § LGL).
En arbetstagare har även rätt till lönegaranti för de kostnader som hen har haft för sin konkursansökan m.m. (8 § LGL ). Dessa fordringar har förmånsrätt i konkursen.
Det finns ett tak för hur stort belopp som kan betalas ut i lönegaranti. Beloppstaket uppgår till fyra gånger prisbasbeloppet enligt 2 kap. 6 och 7 §§ SFB vid tiden för konkursbeslutet, d.v.s. 4 x 45 500 = 182 000 kr under 2018 (9 § LGL). Takbeloppet omfattar samtliga fordringar som kan omfattas av garantin.
En arbetstagares löneförmånsrätt är begränsad till tio prisbasbelopp, d.v.s. 455 000 kr under 2018 (12 a § FRL).
Lönegarantin gäller endast en begränsad tid och ersättningen betalas ut för en sammanlagd anställningstid av högst åtta månader (9 § LGL). Tiden ska innefatta perioden mellan tre månader före konkursansökan och utgången av den anställdes uppsägningstid. beräknad enligt 11 § lagen (1982:80) om anställningsskydd.
Om arbetstagaren inte behöver arbeta åt konkursboet är arbetstagaren skyldig att anmäla sig som arbetssökande hos arbetsförmedlingen. Från uppsägningslönen ska avräknas inkomst som arbetstagaren fått från annan anställning, borde ha kunnat tjäna i annan anställning eller har haft av egen rörelse. Ingen avräkning görs för ersättning från a-kassan eftersom arbetstagaren är skyldig att återbetala utbetald ersättning till a-kassan.
Om konkursboet inte säger upp arbetstagaren utan i stället använder dennes arbetskraft senare än en månad från konkursbeslutet utgår inte någon lönegaranti för det fortsatta arbetet. Dessa lönefordringar blir i stället massafordringar i konkursen (5 kap. 18 § KonkL).
Det är i första hand konkursförvaltaren som avgör om någon har rätt till lönegaranti.
I en konkurs utan bevakningsförfarande ska förvaltaren så fort som möjligt besluta om en fordran ska betalas enligt garantin (16 § LGL). Anspråk på lönegaranti måste prövas så snart det finns tillräcklig utredning om en fordran föreligger eller inte. Detta kan innebära att det behöver meddelas flera beslut om lönegaranti för en och samme arbetstagare i takt med att utredningen blir klar.
Ett beslut om lönegaranti sänds till den länsstyrelse som ska ha hand om utbetalningarna (17 § LGL), arbetstagaren och tillsynsmyndigheten i konkurser (TSM), (19 § LGL). Om arbetstagaren får ett avslagsbeslut kan hen inom tre veckor väcka talan mot staten vid allmän domstol. TSM för statens talan (29 § LGL). Inget hindrar att arbetstagaren på nytt ansöker om lönegaranti i konkursen efter att ett avslagsbeslut vunnit laga kraft. Om konkursförvaltaren fattar ett nytt avslagsbeslut kan arbetstagaren på nytt väcka talan vid allmän domstol inom tidsfristen som är tre veckor.
När fordringar utan förmånsrätt kan antas komma att få utdelning bör en konkurs med bevakningsförfarande äga rum (9 kap. 1 § KonkL). I konkurser med bevakningsförfarande ska förvaltaren efter konkursbeslutet sända en underrättelse till länsstyrelsen om fordringar som anses vara klara och som omfattas av lönegarantin (11 § LGL). Länsstyrelsen fattar sedan det formella beslutet om lönegaranti och sköter utbetalningarna (prop. 1991/92:139 s. 41).
Förvaltaren ska bevaka betalningsgrundande fordringar för arbetstagarens räkning genom att sända kopior av underrättelsen till tingsrätten (15 § LGL). Även arbetstagaren ska underrättas. Arbetstagaren får själv bevaka fordringar som hen gör anspråk på men som enligt förvaltaren inte omfattas av förmånsrätt.
Om arbetstagaren har invändningar mot förvaltarens bevakning av lönegarantifordringar måste arbetstagaren inleda en jävsprocess enligt bestämmelserna i 9 kap. konkurslagen.
Tillsynsmyndigheten i konkurser (TSM) ansvarar för frågor om lönegaranti vid konkurs och företagsrekonstruktion (förordningen [2007:781] med instruktion för Kronofogdemyndigheten).
I de fall konkursförvaltaren överväger att avslå en begäran om ersättning från lönegarantin eller annars känner stor tveksamhet ska TSM höras (7 kap. 10 § KonkL). Efter att förvaltaren fattat ett beslut ska TSM efterhandsgranska beslutet, d.v.s. kontrollera att förvaltaren fattat ett korrekt bifalls- eller avslagsbeslut i enlighet med lönegaranti- och förmånsrättslagen. TSM kan försöka få en ändring av konkursförvaltarens beslut genom att väcka talan mot arbetstagaren vid tingsrätten (30 § LGL).
TSM företräder staten vid tingsrätten när en löntagare som är missnöjd med förvaltarens lönegarantibeslut har gett in en stämningsansökan mot staten (29 § andra stycket LGL).
Det är TSM som fattar lönegarantibeslut när en konkurs har inträffat i ett annat nordiskt land och anställningen har övervägande anknytning till Sverige eller svenska förhållanden (2 § LGL och 21 § LGL). Arbetstagaren ska ge in sina lönegarantianspråk till TSM som sedan prövar saken i två steg. Först sker en formell prövning av om arbetstagaren har övervägande anknytning till Sverige eller svenska förhållanden. Därefter prövas om den anställde har rätt till lönegaranti för sin fordran. Om anknytningen till Sverige inte anses som tillräcklig ska ansökan avslås.
Har en konkurs eller motsvarande insolvensförfarande inträffat i ett annat EU- eller EES-land utbetalas lönegaranti om arbetstagaren utfört sitt arbete främst i Sverige (2 a § LGL ). Det är även i dessa fall TSM som beslutar om lönegaranti ska medges.
Hanteringen av lönegaranti är koncentrerad till sju länsstyrelser: länsstyrelserna i Stockholms, Östergötlands, Skåne, Västra Götalands, Dalarnas, Västernorrlands samt Norrbottens län (6 a § LGL och 1 a § LGF).
I bevakningskonkurser underrättar förvaltaren länsstyrelsen om vilka fordringar som anses vara klara och som omfattas av lönegarantin (11 § LGL). I konkurser utan bevakningsförfarande fattar konkursförvaltaren beslut om lönegaranti och meddelar sedan länsstyrelsen detta (17 § LGL). TSM underrättar länsstyrelsen om sitt beslut när det handlar om lönegaranti på grund av en konkurs inom annat EU- eller EES-land än Sverige.
Länsstyrelsen fattar därefter själva beslutet om utbetalning till arbetstagaren (prop. 1991/92:139 s. 41). Det är fråga om en rent verkställande uppgift som ska ske med skyndsamhet (JO 2007-10-30, dnr 766-2006). Garantibeloppet får inte betalas ut förrän arbetstagarens fordran förfallit till betalning.
Länsstyrelsen fullgör arbetsgivarens skyldigheter när det gäller skatteavdrag, beslut om löneutmätning och kontrolluppgifter för inkomsttaxeringen (24 § LGL och 7 § LGF). Länsstyrelsen ska dessutom betala arbetsgivaravgifter (2 kap. 1 och 11 §§ SAL). När länsstyrelsen betalar ut lön i form av lönegaranti ska således inte arbetsgivaren redovisa avdragen skatt och arbetsgivaravgifter för dessa löner och därmed inte heller göra någon inbetalning till Skatteverket avseende dessa skatter och avgifter (26 kap. 2 § SFL).
När länsstyrelsen betalar ut lönegaranti ska besked skickas till Skatteverket om vilka belopp som betalats ut, dragits av och innehållits (9 § LGF).
När lönegaranti har betalats ut har staten rätt till återbetalning av garantibeloppet, d.v.s. en regressrätt. Statens regressfordran har dock ingen förmånsrätt (28 § LGL). Om statens lönegarantiregressfordran omfattas av sjöpanträtt har den dock samma förmånsrätt som arbetstagaren har (3 kap. 48 § [1994:1009] sjölagen och 3 § FRL).
Om staten inte får full utdelning i konkursen ska länsstyrelsen i princip återkräva det utbetalda garantibeloppet från arbetsgivaren. Är den konkursförsatta arbetsgivaren en juridisk person går det dock oftast inte att vidta några ytterligare åtgärder.
Staten har rätt till samma ränta som arbetstagaren hade haft rätt till om inte lönefordringen hade ersatts av lönegaranti (NJA 1998 s. 219). Räntan ska beräknas enligt 6 § räntelagen (1975:635) från respektive utbetalningstillfälle. Någon rätt till ränta på ränta finns dock inte. Om en del av det utbetalade garantibeloppet har avsett arbetstagarens räntefordran så innebär detta att staten inte kan begära ytterligare ränta.
Statens inträde i arbetstagarens rätt till ränta gäller från den dag då staten (länsstyrelsen) betalade ut garantibeloppet till dess att regresskulden blir betald.
Eftersom statens regressfordran är oprioriterad finns det dock normalt ingen möjlighet att få utdelning i konkursen för rätten till ränta. För oprioriterade fordringar gäller nämligen att borgenären har rätt till ränta för tiden efter konkursbeslutet endast om alla oprioriterade borgenärer får full betalning för såväl kapitalbelopp som ränta för tiden fram till konkursen (5 kap. 11 § tredje stycket KonkL). Observera dock att Skatteverket vid en konkurs kan ha möjlighet att ta ut betalning för statens räntefordran genom kvittning, t.ex. mot ett överskott på skattekontot.
Om betalning inte sker inom den tid som länsstyrelsen föreskriver ska regressfordran överlämnas till Kronofogden för verkställighet (13 § LGF). Länsstyrelsen har dock möjlighet att medge skäligt betalningsanstånd eller eftergift av regressfordran (14 och 17 §§ fordringsförordningen). Innan fordran får överlämnas för indrivning ska en betalningsuppmaning skickas ut (3 § IndrF). Begäran om indrivning ska sedan göras senast två månader efter att fordran förfallit till betalning (4 § IndrF).
När arbetsgivaren är en fysisk person kvarstår länsstyrelsens fordran mot denne, till den del som den inte har blivit betald i konkursen. Länsstyrelsen kan kräva betalning fram till dess att fordringen preskriberas enligt SPL.
Huvudregeln är att en fordran avseende regressrätt på lönegaranti preskriberas fem år efter utgången av det kalenderår då den förföll till betalning (3 § första stycket SPL). Det är dagen för länsstyrelsens beslut om återkrav av lönegarantibelopp som är utgångspunkt för att beräkna preskriptionstiden (jfr NJA 2012 s. 452).
Om arbetsgivaren är en juridisk person som är försatt i konkurs och konkursen har avslutats utan överskott anses den juridiska personen upplöst när konkursen avslutas. Det går då inte att göra fordran om återkrav gällande mot denna arbetsgivare. Däremot kan kvittning ske.
Om ett handels- eller kommanditbolag är arbetsgivare kan dock länsstyrelsen kräva de solidariskt betalningsskyldiga handelsbolagsmännen så fort som lönegarantibeloppet har utbetalats (2 kap. 23 § HBL). Länsstyrelsen kan kräva betalning till dess att fordringen preskriberas enligt SPL. För att kunna lämna fordran för indrivning krävs en exekutionstitel i form av ett utslag från Kronofogden eller en dom från allmän domstol. Det är Skatteverket som för talan om solidarisk betalningsskyldighet.
Har lönegaranti betalats ut obehörigt, med för stort belopp eller om konkursbeslutet blivit upphävt kan arbetstagaren bli skyldig att återbetala garantibeloppet, om inte särskilda skäl föreligger (34, 35 och 36 §§ LGL). Det är den länsstyrelse som har betalat ut garantibeloppet som hanterar frågan om återkrav (11 § LGF). Fordran handläggs som ett enskilt mål hos Kronofogden. Länsstyrelsen är borgenärsföreträdare men har möjlighet att uppdra åt en annan myndighet eller ett ombud att föra myndighetens talan inför domstol (13 § fordringsförordningen). I de fall lönegarantibeloppet ska återbetalas bör länsstyrelsen begära omprövning och återbetalning av utbetalda arbetsgivaravgifter. Det är sedan arbetsgivarens ansvar att betala arbetsgivaravgifter baserad på förfallen lön.
Fordran på återkrav av lönegaranti handläggs som ett allmänt mål enligt utsökningsbalken (13 § LGF). Det innebär att Skatteverket är borgenärsföreträdare och ska göra gällande fordringar på återkrav i konkursen och även i övrigt bevaka fordringarnas rätt i konkursen (7 § BorgL).
När länsstyrelsen betalar ut lönegaranti ska besked skickas till Skatteverket om utbetalda, avdragna och innehållna belopp (9 § LGF). När utbetalningen är gjord övertar staten arbetstagarens fordran (28 § första stycket LGL). Statens regressfordran är dock utan förmånsrätt. Fordran omfattar utbetald lönegaranti, avdraget och innehållet belopp.
I en konkurs utan bevakningsförfarande behöver inte Skatteverket vidta någon särskild åtgärd för att statens regressfordran ska beaktas i konkursen.
I en bevakningskonkurs måste Skatteverket göra en egen bevakning av statens regressfordran (RH 1997:107). Om Skatteverkets uppfattning om beloppet avviker från konkursförvaltarens bör verket ta kontakt med förvaltaren för en diskussion innan bevakningsinlagan ges in.
När utdelningen i konkursen fastställts görs utbetalningen till länsstyrelsen. Besked om betalningen ska lämnas till Skatteverket (4 § LGF).
Arbetstagarens fordran på lön som omfattas av lönegaranti bygger på ett anställningsavtal som ingicks före konkursbeslutet och anses därmed i sin helhet vara en konkursfordran. Statens fordran består av beloppet som betalats ut till arbetstagaren (eller Kronofogden om löneutmätning gjorts i utbetalningen) och det skatteavdrag som länsstyrelsen gjort och betalat in som preliminär skatt. Staten har även rätt till ränta på utbetalade belopp från utbetalningsdagen till dagen för upprättande av utdelningsförslaget eller den tidigare dag då staten fått förskottsutdelning (NJA 1998 s. 219).
Vid beräkning av utdelning för oprioriterade lönefordringar som inte ersatts av lönegarantin är det Skatteverkets uppfattning att dessa fordringar ska läggas samman med lönegarantiregressen endast till den del regressen belöper på oprioriterade lönefordringar. På den del av lönegarantin som avser förmånsberättigade fordringar ska utdelning på statens regress beräknas för sig.
Högsta domstolen har funnit att staten har rätt att enligt 5 kap. 15 § KonkL kvitta ett skattekontoöverskott mot en regressfordran på utbetald lönegaranti.
I en konkurs kan endast sådana fordringar göras gällande som uppkommit före konkursbeslutet. En fordran på arbetsgivaravgifter som grundar sig på lön som utbetalats efter konkursutbrottet skulle utifrån ett konkursrättsligt synsätt kunna betraktas som en konkursfordran på grund av det direkta samband som föreligger mellan lönen och avgifterna. Vid lönegaranti under konkurs beräknas dock arbetsgivaravgifterna inte på utbetald lön av konkursboet, utan på garantibelopp som betalats av länsstyrelsen under konkursens gång (2 kap. 11 § SAL). På grund av denna skillnad har Högsta domstolen funnit att staten, i avsaknad av en särskild reglering motsvarande 28 § LGL, inte har rätt till utdelning i konkursen avseende arbetsgivaravgifterna (NJA 1998 s. 834).
I 1998 års rättsfall klargörs således att staten inte kan göra gällande fordran på arbetsgivaravgifter i konkursen. Högsta domstolen prövade dock aldrig frågan om staten i övrigt, d.v.s. utanför konkursen, kan ha rätt till återbetalning avseende arbetsgivaravgifter. Tingsrätten i Göteborg har dock funnit att staten inte har rätt att regressvis kräva en rekonstruktionsgäldenär för arbetsgivaravgifter på lönegaranti. Skatteverket delar tingsrättens uppfattning.
I de fall staten inte får full utdelning i konkursen ska länsstyrelsen återkräva det utbetalda garantibeloppet från arbetsgivaren. Efter att länsstyrelsen överlämnat fordran till Kronofogden för verkställighet är Skatteverket borgenärsföreträdare för regressfordran (2 kap. 30 § UB).
Om det kvarstår obetalda regressfordringar efter en avslutad konkurs rörande ett handels- eller kommanditbolag ska länsstyrelsen kräva återbetalning av de solidariskt betalningsskyldiga handelsbolagsmännen. För att betalningskravet ska kunna verkställas, d.v.s. drivas in av Kronofogden, krävs en exekutionstitel i form av ett utslag från Kronofogden eller en dom från allmän domstol. Eftersom huvudfordringen (regressfordran mot bolaget) omfattas av lagen om Skatteverkets hantering av vissa borgenärsuppgifter är det Skatteverket som är behörig att föra talan om solidarisk betalningsskyldighet mot bolagsmännen (8 § BorgL).
En arbetstagare har rätt till full lönegaranti för sin lönefordran vid såväl företagsrekonstruktion som konkurs. Det innebär att en arbetstagare som har fått lönegarantiersättning vid arbetsgivarens företagsrekonstruktion har rätt att vid en efterföljande konkurs få lönegarantiersättning för nya lönefordringar som kan ha uppkommit. Det finns ingen avräkningsregel (prop. 2004/05:57 s. 26 ff.).
Hur ska arbetstagarens förmånsrätt beräknas vid flera insolvensförfaranden? Huvudregeln för beräkning av förmånsrätten är att fordran inte får ha tjänats in tidigare än tre månader före konkursansökan (12 § första stycket 1–3 FRL).
Det finns ett alternativt beräkningssätt för arbetstagarens förmånsrätt när ett företag försätts i konkurs inom ett år efter det att en företagsrekonstruktion har avslutats (12 § första stycket 5 FRL). Om det är förmånligare för arbetstagaren får förmånsrätten beräknas som om konkursansökan hade gjorts då ansökningen om företagsrekonstruktion skedde. I dessa fall ska man bortse från tiden mellan ansökningarna. Alternativregeln syftar till att arbetstagaren inte ska förlora ekonomiskt på att det fattas beslut om företagsrekonstruktion i stället för konkurs. Det förekommer att staten har en kvarstående regressfordran avseende lönegarantiersättning som utbetalats vid en företagsrekonstruktion när arbetsgivaren senare försätts i konkurs. Denna fordran bevakas utifrån de vanliga regler som gäller vid en konkurs (Skatteverkets rättsfallskommentar Lönegaranti vid flera insolvensförfaranden)
Lönegaranti gäller även i gränsöverskridande situationer.
Om en arbetsgivare försätts i konkurs i Sverige och denne har arbetstagare i övriga Norden eller i ett annat EU- eller EES-land åligger det TSM i Sverige att lämna upplysningar till den utländska motsvarigheten (21 a § andra stycket LGL).
BorgL omfattar inte utländska fordringar. Skatteverket är därför inte borgenärsföreträdare för denna fordran utan det åvilar den utländska stat som utbetalat lönegarantin att bevaka sin eventuella regressfordran i den svenska konkursen.
Om en arbetstagare vill begära lönegaranti i Sverige för lönefordringar hos en arbetsgivare som har försatts i konkurs i Norden eller annat EU- eller EES-land, ska arbetstagaren ansöka om detta hos TSM i Sverige (21 § LGL). Förutsättningarna för rätt till lönegaranti i dessa situationer framgår av 1–2 a §§ LGL.
TSM ska hos den utländska motsvarigheten begära information om arbetstagarens utestående fordringar (21 a § första stycket LGL ). TSM beslutar sedan om eventuell lönegaranti och länsstyrelsen utbetalar denna till arbetstagaren.
När länsstyrelsen har betalat ut lönegarantin efter beslut av TSM skickas besked till Skatteverket om vilka belopp som betalats ut, dragits av och innehållits (9 § LGF). Skatteverket får med stöd av 7 § BorgL anses ha befogenhet att göra gällande regressfordringen i det utländska insolvensförfarandet.