OBS: Detta är utgåva 2020.14. Visa senaste utgåvan.
Anskaffningsvärdet för inventarier och förvärvade immateriella tillgångar är som huvudregel samtliga utgifter man har haft för att förvärva tillgången. I vissa fall ska anskaffningsvärdet justeras.
Läs om hur man beräknar anskaffningsvärdet för materiella och immateriella anläggningstillgångar i redovisningen.
När företaget förvärvar inventarier genom köp, byte, egen tillverkning eller på liknande sätt, är anskaffningsvärdet utgifterna för förvärvet (18 kap. 7 § IL). Förutom utgiften för själva inventariet består anskaffningsvärdet av samtliga utgifter som uppkommer för att förvärva inventariet, exempelvis utgifter för installation, frakt, tull och konsulttjänster.
Om inventarierna förvärvas på något annat sätt än genom köp, byte, egen tillverkning eller liknande, anses marknadsvärdet vid förvärvet vara anskaffningsvärdet (18 kap. 7 § IL). Marknadsvärdet är det pris som man får betala på orten för att själv skaffa sig motsvarande vara (61 kap. 2 § IL). Vid förvärv genom gåva m.m. kan det bli aktuellt att tillämpa reglerna om underprisöverlåtelser.
För inventarier som anskaffas genom egen tillverkning ska såväl direkta som indirekta tillverkningsutgifter räknas in i anskaffningsvärdet.
Normalt ska samtliga utgifter som uppkommit för att få inventariet på plats i och i skick inkluderas i anskaffningsvärdet. Det finns dock en dom avseende en inköpt maskin där vissa utgifter för åtgärder för att få den i skick för sin funktion inte skulle räknas in i anskaffningsvärdet för inventariet (RÅ 2004 ref. 113). De vidtagna åtgärderna betraktades som utgifter för utveckling för vilka företaget fick direktavdrag (utgifterna hade också kostnadsförts i räkenskaperna).
Från och med den 1 januari 2019 gäller skatteregler som begränsar avdragsrätten för ränteutgifter hos företag. Som en följd av de nya reglerna får inte ränteutgifter som avses i 24 kap. 2 § första stycket IL räknas in i anskaffningsvärdet för inventarier som avses i 18 kapitlet IL (14 kap. 16 a § IL). Regeln ska tillämpas för beskattningsår som påbörjas efter den 31 december 2018. Anledningen till att man inte får räkna in ränteutgifter i anskaffningsvärdet är att företagen inte ska kunna kringgå de generella ränteavdragsbegränsningsreglerna genom att räntan räknas in i anskaffningsvärdet för en tillgång och dras av genom värdeminskningsavdrag (prop. 2017/18:245 s. 149). Läs om vilka ränteutgifter som avses i 24 kap. 2 § IL.
Aktiveringsförbudet gäller för tillgångar som förvärvats efter ikraftträdandet av bestämmelserna den 1 januari 2019. Alltså påverkas inte räntor som har aktiverats tidigare och rätten att tillämpa räkenskapsenlig avskrivning för inventarier som har förvärvats före ikraftträdandet påverkas inte (prop. 2017/18:245 s. 151).
Räntan när man köper ett inventarium på avbetalning behandlas som ränta även om den ingår i avbetalningspriset, enligt en dom från Högsta förvaltningsdomstolen (RÅ 1970 ref. 9). Räntan får numera aldrig räknas in i det skattemässiga anskaffningsvärdet på inventariet enligt reglerna i 14 kap. 16 a § IL. Avbetalningsräntan behandlas som ränta för det beskattningsår som den är hänförlig till. Läs mer om de generella reglerna om avdragsbegränsning för ränteutgifter.
För en enskild näringsverksamhet som upprättar ett förenklat årsbokslut enligt 6 kap. 6 § BFL är anskaffningsvärdet för inventarier det värde som följer av god redovisningssed (18 kap. 7 § andra stycket IL). Hur ett anskaffningsvärde på inventarier ska beräknas i dessa fall för att vara förenligt med god redovisningssed framgår av kapitel 6 med kommentarer i K1 (BFNAR 2006:1).
Om man förvärvar en rörelse direkt, ett s.k. inkråmsförvärv, ska anskaffningsvärdet på identifierbara tillgångar och skulder bestämmas genom en s.k. förvärvsanalys. Enligt Skatteverkets uppfattning är inventariernas skattemässiga anskaffningsvärde de värden som man sätter på inventarierna i förvärvsanalysen. Detta under förutsättning att förvärvsanalysen är upprättad enligt god redovisningssed. Värdet på tillgångarna och skulderna i förvärvsanalysen bestämmer som regel de skattemässiga anskaffningsvärdena, oavsett om de förvärvade tillgångarna är poster där beskattningen är kopplad till redovisningen, t.ex. lager, eller är kapitaltillgångar i inkomstskattelagens mening (jfr HFD 2011 ref. 1 och Skatteverkets rättsfallskommentar).
Om köpeskillingen för inkråmet (inklusive utgifter som är direkt kopplade till förvärvet) överstiger värdet av de förvärvade nettotillgångarna ska det överskjutande värdet redovisas som goodwill. För en sådan förvärvad goodwill gör man värdeminskningsavdrag enligt reglerna i 18 kap. IL. Det är däremot inte möjligt att separat förvärva goodwill, eftersom goodwill inte kan existera skild från den rörelse den tillhör.
Man har inte rätt att göra avdrag för så kallad koncerngoodwill och fusionsgoodwill. Läs om vad som är immateriella rättigheter och goodwill.
Om köpeskillingen för rörelsen är lägre än tillgångarnas nettovärde uppkommer en negativ goodwill. En negativ goodwill ska enligt god redovisningssed tas upp som intäkt redan under förvärvsåret (BFNAR 2012:1 punkt 19.16). Högsta förvaltningsdomstolen har slagit fast att en intäktsredovisning av negativ goodwill är skattepliktig inkomst (HFD 2011 ref. 1).
Om inventarierna ingår i en näringsverksamhet som förvärvas genom bodelning med anledning av en makes död eller genom arv eller testamente anses anskaffningsvärdet vara det skattemässiga värde som gällde för den tidigare ägaren, om inte särskilda skäl talar emot det (18 kap. 8 § IL). Med skattemässigt värde på inventarier avses anskaffningsvärdet minskat med de värdeminskningsavdrag och liknande avdrag som man gjort (2 kap. 33 § IL).
Denna regel ska tillämpas när inventarierna har förvärvats tillsammans med den näringsverksamhet i vilken inventarierna ingår. Förvärvet ska ha gjorts på angivna benefika sätt. För ett benefikt förvärv som inte omfattas av bestämmelsen blir det aktuellt att tillämpa reglerna om underprisöverlåtelser, alternativt bestämmelsen i 18 kap. 7 § andra meningen IL, beroende på situationen.
Om företaget har gjort avdrag för kontraktsnedskrivning enligt 18 kap. 23 § IL är anskaffningsvärdet för inventarierna utgiften för förvärvet minskat med avdraget för kontraktsnedskrivningen (18 kap. 9 § IL).
Anskaffningsvärdet för inventarier som förs över till en näringsverksamhet från ägarens privategendom, och som vid en avyttring inte längre ska beskattas i inkomstslaget kapital utan i inkomstslaget näringsverksamhet, regleras i 18 kap. 10 § IL som i sin tur hänvisar till 14 kap. 16 § IL. Om en tillgång avskattats enligt bestämmelserna i 41 kap. 6 § IL ska den anses ha återanskaffats mot en ersättning som motsvarar marknadsvärdet. Läs mer om avskattning vid karaktärsbyte. Vid andra fall av karaktärsbyten anses anskaffningsvärdet vara anskaffningsutgiften ökad med utgifter för förbättring och minskad med sådana avdrag som man gjort för anskaffning, värdeminskning och liknande.
Om man inte gör någon avskattning i fråga om byggnads- eller markinventarier som hör till en fastighet som var privatbostadsfastighet under det föregående beskattningsåret, är anskaffningsvärdet för dessa inventarier den ursprungliga anskaffningsutgiften minskad med 20 procent för varje beskattningsår som den skattskyldige haft inventarierna och som fastigheten har varit en privatbostadsfastighet (18 kap. 10 § IL).
Om den skattskyldige, eller en sådan fysisk eller juridisk person eller ett sådant svenskt handelsbolag som står den skattskyldige nära, har vidtagit åtgärder för att den skattskyldige ska kunna tillgodoräkna sig ett högre anskaffningsvärde än vad som framstår som rimligt, och det kan antas att detta har gjorts för att någon av dem ska få en obehörig skatteförmån, ska anskaffningsvärdet justeras i skälig mån (18 kap. 11 § IL). Regeln kallas för jämkningsregeln.
I ett förhandsbesked var det fråga om två systerbolag i en koncern som skulle fusioneras. I det ena systerbolaget fanns ett underskott som var koncernbidragsspärrat. Inför fusionen skulle underskottsbolaget sälja inventarier till systerbolaget till ett marknadsmässigt pris. Vinsten som uppkom i underskottsbolaget reducerade det koncernbidragsspärrade underskottet. Frågan som ställdes i förhandsbeskedet var om det köpande systerbolaget fick tillgodoräkna sig den faktiska köpeskillingen vid förvärvet eller om det fanns skäl att tillämpa jämkningsregeln. Högsta förvaltningsdomstolen bedömde att det inte fanns några skäl att jämka anskaffningsvärdet (RÅ 2008 ref. 8).
I ett senare mål har kammarrätten tillämpat jämkningsregeln. Det gällde ett inkråm som hade överlåtits från ett bolag till ett annat via ett tredje bolag, vars innehavstid var mycket kortvarig. Samtliga bolag stod under ledning av samma person. Hos den slutlige förvärvaren redovisades efter transaktionerna en inkråmsgoodwill till marknadsmässigt värde. Bolaget fick dock inte lägga anskaffningsvärdet för goodwillen till grund för värdeminskningsavdrag med stöd av jämkningsregeln (KRNS 2011-10-13, mål nr 4088-4093-10). Även i ett annat fall har kammarrätten (KRNG 2006-01-09, mål nr 789-04) tillämpat jämkningsregeln. Målet avgjordes slutligt av Högsta förvaltningsdomstolen (RÅ 2009 not. 25), men den prövningen avsåg enbart hur beloppsmässig korrigering skulle ske. Ytterligare domar där aktuell regel har tillämpats är KRNS 2018-01-11, mål nr 3613-16 samt KRNS 2019-01-17, mål nr 1209-1210-18.
När ett skattebefriat subjekt, t.ex. en kommun, avyttrar inventarier till ett närstående företag kan jämkningsregeln inte anses generellt tillämplig. I denna situation finns ingen grund att jämka ett anskaffningsvärde som uppgår till högst marknadsvärdet (jfr RÅ 1998 not. 234).
När priset för anskaffade inventarier överstiger marknadsvärdet följer av allmänna principer att ett sådant överpris inte kan läggas till grund för värdeminskningsavdrag. Det är det pris som utgör utgiften för förvärvet av inventariet som utgör anskaffningsvärde och därmed grund för värdeminskningsavdrag. För den del av priset (överpriset) som inte utgör ett anskaffningsvärde kan avdrag inte medges för (jfr KRNS 2013-04-03, mål nr 3678-3682-12 och KRNS 2016-05-31, mål nr 4434-4435-15). Jämkningsregeln blir enligt Skatteverket således i första hand aktuell att tillämpa när priset uppgår till marknadsvärdet eller ett lägre belopp.
Om en näringsidkare får ett näringsbidrag enligt 29 kap. IL för att anskaffa en tillgång, för vilken anskaffningsvärdet ska dras av genom värdeminskningsavdrag, ska anskaffningsvärdet minskas med bidraget. Om bidraget är större än det skattemässiga värdet för tillgången ska mellanskillnaden tas upp som inkomst. Om bidraget återbetalas ska tillgångens avskrivningsunderlag ökas med det återbetalade beloppet, dock med högst det belopp som har påverkat anskaffningsvärdet (29 kap. 6 § IL). Läs om beskattningstidpunkten vid en återbetalning av näringsbidrag.
Anskaffningsvärdet för inventariet ska minskas med näringsbidraget oavsett om företaget använder räkenskapsenlig avskrivning eller restvärdesavskrivning. Om den redovisningsmetod används som innebär att ett erhållet bidrag redovisas som en förutbetald intäkt anser Skatteverket att det kan medföra att företaget inte kan använda räkenskapsenlig avskrivningsmetod. Detta eftersom det då blir olika anskaffningsvärden på inventariet skattemässigt och i räkenskaperna.
I vissa situationer reglerar inkomstskattelagen anskaffningsvärdet för inventarier särskilt (18 kap. 12 § IL). Det gäller
Ibland kan det redovisade anskaffningsvärdet ha blivit för högt genom att tillgångar felaktigt har behandlats som inventarier, t.ex. tillgångar som inte berättigar till värdeminskningsavdrag eller tillgångar som utgör byggnader eller markanläggningar. Anskaffningsvärdet kan även ha blivit för högt för att man inte har justerat anskaffningsvärdet med näringsbidrag som man fått.
Rätten att använda räkenskapsenlig avskrivning kan gå förlorad om inventariernas anskaffningsvärde i räkenskaperna inte stämmer överens med deras skattemässiga anskaffningsvärde. Om ett företag har beräknat värdeminskningsavdraget på ett felaktigt anskaffningsvärde finns dock vissa möjligheter att behålla rätten till räkenskapsenligt avskrivning. I sådant fall ska man justera felaktighetens inverkan på värdeminskningsavdraget. Slutsatserna framgår av nedanstående rättsfall.
Ett företag hade bokfört utgifter som inventarier fast de borde ha hänförts till byggnad. Företaget, som tillämpade räkenskapsenlig avskrivning, hade inte utnyttjat sina möjligheter till värdeminskningsavdrag på inventarierna maximalt. Det avdrag som företaget hade gjort rymdes inom 30 procent av ett korrekt beräknat avskrivningsunderlag på inventarierna. Företaget hade rättat felet i det följande bokslutet genom att överföra beloppet från kontot för inventarier till kontot för byggnader. Högsta förvaltningsdomstolen avstod från att höja bolagets resultat (RÅ 1962 Fi 1066).
Ett företag hade gjort avskrivning på inventarier som ännu inte hade levererats, vilket företaget inte hade rätt till. Företaget tillämpade räkenskapsenlig avskrivning. Högsta förvaltningsdomstolen ansåg att man till beskattning endast skulle återföra det belopp som maskinerna felaktigt hade skrivits av med till beskattning (RÅ 1971 Fi 1859). I ett senare avgörande bekräftar Högsta förvaltningsdomstolen slutsatserna i det äldre avgörandet (RÅ 2009 not. 25). Det framgår av domen att det saknas stöd för att återföra ett högre belopp till beskattning än det avdrag som felaktigt påverkat beskattningen.