OBS: Detta är utgåva 2014.10. Visa senaste utgåvan.
Här kan du läsa om serviceskyldighetens omfattning och begränsningar.
Varje myndighet ska inom sitt verksamhetsområde lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda . Hjälpen ska lämnas i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet (4 § första stycket FL). Serviceskyldigheten gäller oberoende av om den enskilde begär hjälp eller inte.
Med enskilda avses i förvaltningslagen inte bara enskilda individer utan även andra privaträttsliga subjekt, exempelvis aktiebolag, handelsbolag, stiftelser och dödsbon (prop. 1985/86:80, s. 59).
Däremot avses i princip inte organ för det allmänna, t.ex. kommuner. Ett sådant organ kan dock i vissa fall ha samma ställning som en ”enskild”, t.ex. om det äger en fastighet.
Myndigheternas serviceskyldighet enligt 4 § FL gäller således inte gentemot andra myndigheter. Istället har svenska myndigheter ett krav på sig att samverka. Samverkan mellan myndigheter regleras i 6 § FL och du kan läsa mer om hur myndigheterna ska samverka.
Hjälpen till enskilda kan t.ex. bestå i att lämna upplysningar om hur man gör en ansökan, ge råd om vilka handlingar som ska bifogas ett ärende eller hur en blankett ska fyllas i. Myndigheten kan också vägleda den enskilde genom att t.ex. anvisa hur denne bör komplettera utredningen, sträva efter begränsning av utredningen eller lämna förslag på enklare och bättre sätt för den enskilde att uppnå det som önskas. Läs också om muntlig handläggning.
I förvaltningslagen finns ingen uttrycklig bestämmelse om myndigheternas utredningsskyldighet. Den s.k. official- eller undersökningsprincipen gäller dock inom förvaltningen, det följer av allmänna förvaltningsrättsliga principer (jfr RÅ 1992 not. 234 och RÅ 2006 ref. 15). Denna princip innebär att myndigheterna ska se till att ärendena blir så utredda som de behöver bli och har delvis blivit lagfäst genom serviceskyldigheten i 4 § FL.
Officialprincipen innebär att myndigheten ska leda utredningen och se till att allt nödvändigt material kommer in. Den innebär däremot inte att myndigheten måste göra allt utredningsarbete själv. Läs mer i Hellners-Malmqvist, Förvaltningslagen med kommentarer, s. 81 f.
Serviceskyldigheten gäller inom all verksamhet hos förvaltningsmyndigheterna, inte bara vid ärendehandläggning (1 § FL). Bestämmelsen ska således tillämpas både när en enskild behöver hjälp med att t.ex. inleda ett ärende och när hon eller han söker information och upplysningar som rör Skatteverkets verksamhet.
Serviceskyldigheten begränsas i viss mån av de regler som finns i sekretesslagen. Dessa regler är till för att skydda
Serviceskyldigheten begränsas också genom att hjälpen ska lämnas i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet (4 § första stycket FL). Detta innebär bl.a. att myndigheten kan vägra att lämna ut handlingar som inte är allmänna enligt tryckfrihetsförordningen, t.ex minnesanteckningar i vissa fall, eller förslag till beslut. Myndigheten kan också anpassa sin service till den aktuella arbets- och resurssituationen.
Myndigheter ska inte heller lämna råd om hur gällande bestämmelser kan kringgås. Skatteverket bör således inte hjälpa till med exempelvis avancerad skatteplanering. Myndigheten ska väga den enskildes behov av hjälp mot skäl som talar emot att den enskilde får hjälp (prop. 1985/86:80 s. 60). Det bör exempelvis anses vara mera motiverat att hjälpa en enskild som saknar juridiskt biträde i en besvärlig fråga än en enskild som har ett sådant biträde. Enbart ett ärendes svårighetsgrad kan emellertid i det konkreta fallet också påverka bedömningen av om den enskilde är i behov av hjälp.
Hjälpen ska lämnas avgiftsfritt om det inte finns stöd för att ta ut en avgift i exempelvis avgiftsförordningen (1992:191).