OBS: Detta är utgåva 2023.2. Visa senaste utgåvan.
Uppehållsrätt är ett EU-rättsligt begrepp som innebär en rätt för EES-medborgare och deras familjemedlemmar att vistas i Sverige utan krav på uppehållstillstånd. En varaktig uppehållsrätt kan ge rätt till folkbokföring i Sverige.
I årsutgåva 2023 har sidan Vad är uppehållsrätt strukturerats om för att bli tydligare, bl.a. genom olika underavsnitt. Avsnittet När folkbokför Skatteverket en person som har uppehållsrätt har tillkommit som ett förtydligande av vilka förutsättningar som ska vara uppfyllda för att en person med uppehållsrätt ska kunna folkbokföras.
Uppehållsrätt är ett EU-rättsligt begrepp som innebär en rätt för EES-medborgare och deras familjemedlemmar att vistas i andra medlemsstater utan uppehållstillstånd. Detta begrepp har förts in i den svenska lagstiftningen genom det s.k. rörlighetsdirektivet (Europaparlamentets och rådets direktiv om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier av den 29 april 2004, [2004/38/EG]). Syftet med dessa bestämmelser är att underlätta utövandet av den grundläggande och individuella rätten till fri rörlighet inom EU.
Den fria rörligheten för unionsmedborgare är en grundläggande princip inom unionsrätten och följer av den s.k. primärrätten (artikel 21.1 i EUF-fördraget). Genom artikel 21.1 i EUF-fördraget ges unionsmedborgare en rätt att fritt resa och uppehålla sig inom andra medlemsstaters territorier. Bestämmelserna i EUF-fördraget har enligt EU-domstolens fasta praxis till syfte att underlätta för unionsmedborgarna att utöva all slags yrkesverksamhet inom unionen (se bl.a. artiklarna 45 och 49 i EUF-fördraget). De utgör även hinder för åtgärder som skulle kunna missgynna dessa medborgare när de önskar utöva verksamhet i en annan medlemsstat än deras ursprungsmedlemsstat (C-544/18, punkten 32).
Rörlighetsdirektivet är avsett att underlätta och stärka utövandet av den grundläggande och individuella rätten att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier som unionsmedborgarna tillerkänns enligt primärrätten (skäl 1-4 till rörlighetsdirektivet samt C483/17, punkten 23).
Rörlighetsdirektivet skiljer mellan uppehållsrätt i högst tre månader (artikel 6 i rörlighetsdirektivet) och uppehållsrätt för längre tid än tre månader (artikel 7 i rörlighetsdirektivet). Direktivet har implementerats i den svenska lagstiftningen genom 3 a kap. UtlL.
Rätten till fri rörlighet enligt rörlighetsdirektivet omfattar EES-medborgare och deras familjemedlemmar. Med begreppet EES-medborgare avses en medborgare i en EU-medlemsstat eller EES-området (Island, Liechtenstein och Norge). Bakgrunden är att den gemenskapsrättsliga regleringen av fri rörlighet för personer blivit en del av EES-avtalet (prop. 2005/06:77 s. 39).
De stater som för närvarande omfattas av rörlighetsdirektivet är följande:
Belgien, Bulgarien, Cypern, Danmark, Estland, Finland, Frankrike, Grekland, Irland, Island, Italien, Kroatien, Lettland, Liechtenstein, Litauen, Luxemburg, Malta, Nederländerna, Norge, Polen, Portugal, Rumänien, Slovakien, Slovenien, Spanien, Sverige, Tjeckien, Tyskland, Ungern och Österrike.
En EES-medborgare har enligt rörlighetsdirektivet rätt att tillfälligt uppehålla sig i en annan medlemsstat under en period om högst tre månader utan att några villkor eller formaliteter måste vara uppfyllda, förutom att personen ska ha ett giltigt pass eller nationellt identitetskort (artikel 6.1 i rörlighetsdirektivet). Motsvarande regler gäller för EES-medborgarens familjemedlemmar som är medborgare i ett tredje land och som följer med eller ansluter till EES-medborgaren, förutom att familjemedlemmen som är tredjelandsmedborgare ska ha ett giltigt pass (artikel 6.2 i rörlighetsdirektivet).
En EES-medborgare har rätt att vistas i en annan medlemsstat i mer än tre månader med uppehållsrätt om hen uppfyller ett antal kriterier (artikel 7 i rörlighetsdirektivet). I utlänningslagen definieras uppehållsrätten som en rätt för EES-medborgare och deras familjemedlemmar att vistas i Sverige mer än tre månader utan uppehållstillstånd (3 a kap. 1 § UtlL). Uppehållsrätten inträder automatiskt under förutsättning att vissa villkor är uppfyllda och den gäller så länge som villkoren är uppfyllda (3 a kap. 5 § UtlL, prop. 2005/06:77 s. 70 och prop. 2013/14:81 s. 15).
Den rätt att vistas i Sverige som en EES-medborgare kan ha, om denne uppfyller kraven enligt artikel 7.1 a-c i rörlighetsdirektivet och någon av kategorierna i 3 a kap. 3 § UtlL, kallas primär uppehållsrätt.
En EES-medborgare har primär uppehållsrätt om hen uppfyller någon av förutsättningarna nedan (3 a kap. 3 § UtlL):
När en EES-medborgare anmäler flytt till Sverige och uppger att hen har uppehållsrätt enligt 3 a kap. 3 § UtlL får Skatteverket begära att EES-medborgaren visar upp handlingar som styrker detta (9 § FOF).
Den rätt att vistas i Sverige som en familjemedlem till en EES-medborgare med primär uppehållsrätt kan ha enligt artikel 7.1 d och 7.2 i rörlighetsdirektivet och 3 a kap. 4 § UtlL kallas sekundär uppehållsrätt. En medföljande eller anslutande familjemedlem till en EES-medborgare med primär uppehållsrätt kan ha sekundär uppehållsrätt som familjemedlem till EES-medborgaren.
Både EES-medborgare och tredjelandsmedborgare kan ha sekundär uppehållsrätt. En familjemedlem kan bara härleda sekundär uppehållsrätt från en EES-medborgare som har primär uppehållsrätt. Sekundär uppehållsrätt kan inte härledas från en EES-medborgare som själv har sekundär uppehållsrätt.
När en familjemedlem till en EES-medborgare anmäler flytt till Sverige och uppger att hen har sekundär uppehållsrätt får Skatteverket bl.a. begära att familjemedlemmen visar upp handlingar som styrker familjeanknytningen till den EES-medborgare som uppehållsrätten härleds från och handlingar som styrker att EES-medborgaren har primär uppehållsrätt (10 § FOF). Även andra krav kan behöva vara uppfyllda för att familjemedlemmen ska ha uppehållsrätt.
En EES-medborgare som inte uppfyller förutsättningarna för uppehållsrätt måste ha ett uppehållstillstånd enligt 2 kap. 4–5 §§ UtlL för vistelser längre än tre månader.
Schweiz är inte ett EES-land. EU och Schweiz har tecknat ett avtal som innehåller bestämmelser om fri rörlighet för personer (Avtal mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater, å ena sidan, och Schweiziska edsförbundet, å andra sidan om fri rörlighet för personer). För att Schweiz och dess medborgare ska omfattas av rörlighetsdirektivet måste detta först bli en del av avtalet mellan EU och Schweiz. Eftersom detta inte har skett måste en schweizisk medborgare ha uppehållstillstånd efter tre månaders vistelse i Sverige (prop. 2005/06:77 s. 39 f. och 2 kap. 5 § UtlL)
Skatteverket ska folkbokföra en EES-medborgare med uppehållsrätt om personen anses bosatt i Sverige, dvs. om det kan antas att personen kommer att vara bosatt i Sverige under minst ett år (3 § FOL). För att Skatteverket ska kunna folkbokföra en person som uppger sig ha uppehållsrätt måste bedömningen av om personen uppfyller kraven för uppehållsrätt därför även innefatta ett antagande om uppehållsrättens varaktighet, dvs. hur det kommer att förhålla sig med uppehållsrätten även framåt i tiden. Skatteverkets bedömning skiljer sig därmed något från den bedömning som Migrationsverket gör i samband med registrering och utfärdande av uppehållskort, vilken enbart avser läget i samband med ansökan. För att kunna folkbokföras bör en person med uppehållsrätt således kunna visa att de förhållanden som ligger till grund för uppehållsrätten, t.ex. en anställning, har en sådan varaktighet att det kan antas att personen kommer att bo här minst ett år. En EES-medborgare kan under sin vistelse i Sverige ha uppehållsrätt på olika grunder, t.ex. genom att hen efter en tid som studerande i stället övergår till att bli arbetstagare. I sådana fall kan de ändrade villkoren för uppehållsrätten innebära att de allmänna förutsättningarna för folkbokföring är uppfyllda. Det bör i detta sammanhang också påpekas att en person behåller sin uppehållsrätt vid vissa förändringar av de förhållanden som legat till grund för uppehållsrätten, såsom sjukdomsfall eller arbetslöshet (jfr prop. 2012/13: 120 s. 41).
Kompletterande information